Utunk a mennybe visz!                                                                                ÚTJELZŐ 2. oldal

Cseri Kálmán: A keresztyének küldetése
És végül vállalnunk kell a küldőnket és a küldetésünket is. Ami egyáltalán nem olyan nehéz, ha valaki tényleg ismeri a küldőjét, Jézus Krisztust. Őt nem nehéz vállalni. Boldogan megvallja az Ő tanítványa mindenütt, hogy az Ő apostola, tanítványa vagyok. A küldetésünkre nézve meg újra és újra látjuk, hogy milyen mérhetetlen nagy szükség van erre. Ha valamire szükségük van az embereknek, az evangéliumra, az Isten szeretetéről, kegyelméről, a szabadulás lehetőségéről szóló örömhírre, igen. Ha egy kicsit szeretjük a körülöttünk élőket, ezt mondjuk nekik megfelelő módon, tapintatosan, úgy ahogy arra az ige tanít minket. Vállalni a küldőt és küldetésünket. Csak ezek az emberek élik át azt, amiről éppen a mai igénkben olvastunk a Jelenések könyvéből: Jézus Krisztus a jobb kezében tartja őket. Ott vagyok az Ő erejének, hatalmának az erőterében, vele szoros közösségben. Ő használ arra, amire akar. Az ilyen emberek tudnak mindig többet adni, mint ami bennük van, mert ők is úgy kapják a küldőtől, és sáfárként adják azt tovább. Az ilyeneket tudja használni Jézus Krisztus. Ebből a küldetésből nem lehet szabadságra menni, de nem lehet kiesni sem. A hívő is elfárad néha, sőt a hívő is vétkezhet, de ez ugyanolyan, mint az állampolgárságunk. Akit befogadott egyszer Isten az Ő gyermekei családjába, az az marad. Pál apostol ennek teljesen tudatában volt, és tisztában volt vele minden helyzetben. Még annyit említek meg, hogy minden újjászületett hívő embernek van egy általános küldetése, és mindnyájunknak van speciális küldetésünk. Az általános küldetésünk mindnyájunknak, akik hitre jutottunk Isten kegyelméből az, hogy Isten dicsőségét szolgálva a lélekmentés munkáját végezzük, amit Jézus így mondott a tanítványoknak: „Emberek halászaivá teszlek titeket.” Embereket a halálból, a kárhozatból hívogatni, menteni Jézus Krisztushoz — ez mindannyiunk küldetése. De van speciális küldetésünk is, ami kinek-kinek a családi állapotától, hivatásától, pillanatnyi helyzetétől függ. Abban a helyzetben mást kell elvégeznie, vagy továbbadnia abból, amit ő is Jézus Krisztustól kapott. A fontos csak az: sose magunkra, ne az ellenségeinkre, ha vannak, meg a nehézségekre, amik mindig vannak, nézzünk, hanem a küldőnkre. Olyan nagy bátorítás a Zsidókhoz írt levél 12. részének az elején, ahol azt mondja az apostol a sokat szenvedő hívőknek: Félre téve minden akadályt és behálózó, megkörnyékező bűnt, kitartással fussuk meg ezt a küzdőteret, nézvén a hit elkezdőjére és bevégzőjére, Jézusra, aki maga is sokat szenvedett és mindent vállalt, most pedig az Isten dicsőségében van. Ugyanazt mondja, amit Pál itt ebben a tömör mondatban, hogy én Isten akaratából Jézus Krisztus apostola, a tőle kapott ígéret szerint tiérettetek, másokért, hogy a mentő evangéliumot hirdessem. Források: http://cserikalman.hu/predikacio/2007-04/kuldetesben (a teljes szöveg és) http://www.garainyh.hu/cikk/mynews.inc.php?a=a&mnid=866&page=2

Túróczy Zoltán: Küldj el engem! – A missziói munka: életszükséglet!
Szemelvények az 1939. augusztusban, az Evangélikus Gyülekezeti Közösségek első konferenciáján elhangzott igehirdetésből; a teljes (öt oldalas) igehirdetés internetes forrása: http://www.garainyh.hu/wordtar2/Evangelikus%20lelkeszek%20igehirdetesei/Turoczy%20Zoltan%20irasai/KULDJ%20EL%20ENGEM.rtf  * Az idézeteket lásd a következő oldalon! * (Ez az előadás mai magyar helyesírással megjelent az ISTEN EMBERE c. gyűjteményes kiadvány II. kötetének 973-980. oldalain.)

Legyen ez az ÚTJELZŐ hasznos iránytű (GPS) a keskeny úton járó minden Olvasónak!
Mienk a menny örökre!                                                                               ÚTJELZŐ 3. oldal

Három olyan szentírási versre szeretném elöljáróban felhívni a figyelmet, melyeket vala- mennyien jól ismerünk. Az egyik vers Máté 11. végén: „Jöjjetek énhozzám mindnyájan!...” A másik Máté 28.-nak utolsóelőtti verse: „Menjetek el széles e világra!...” Mind a kettő ugyanattól a Jézustól származik s ugyanannak a tanítványseregnek szól. Azt a látszólagos ellentmondást, ami a kettő között van, fokozza még János 15.-ben ez a nagyon ünnepélyes pillanatban elhangzott felhívás: „Maradjatok én bennem!” Ez a sajátságos  h á r o m   p a r a n c s a  van Jézusnak tanítványai számára. Lehetnek, akik hol az elsőt, hol a másodikat vagy harmadikat hangsúlyozzák a szerint, hogy melyiket érzik magukhoz közelebb. Nekünk azonba világosan meg kell látnunk, hogy mind e három parancs úgy hozzátartozik keresztyén életünkhöz, mint a háromszöghöz három szöge és három oldala. „J ö j j e t e k   é n h o z z á m   m i n d n y á j a n, kik megfáradtatok és megterheltettetek…” Ne gondoljuk, hogy lehet életünkben olyan korszak, amikor erre nincs már szükségünk, mert mi már oda jöttünk Jézushoz s ott vagyunk nála. Mindig időszerű ez a felszólítás számunkra! Aki azt gondolja, hogy túl van már ezen, annak életében sajátságos változást fogunk észrevenni. Annak szívétől mindig messzebbre távozik Jézus Krisztus. Megszokottá válik számára a Jézus Krisztussal való kapcsolat. Elveszti az első szerelmet és nem fog Jézusban megmaradni. Tönkremegy keresztyénségében a második parancs hatása, mert az elsőt nem tartotta be. Nekünk mindig azt kell éreznünk, hogy még messze vagyunk tőle; hogy még mindig közelebb kell jutnunk hozzá. De szól a második felhívás is: „M a r a d j a t o k   é n b e n n e m…” Meg kell benne maradnunk, mint katonának a várban. Lehet, hogy ez rabságnak látszik sokak előtt, de aki nem vállalja ezt a rabságot, az olyan sorsra jut, mint a virág, amelyik rabságnak érzi, hogy oda van nőve a gyökeréhez. A missziói munka életszükséglet. Ezért Jézus, amint valaki az ő nyomdokaiba lép, azt követeli, hogy álljon rögtön munkába. Gondoljunk csak a gadarénus történetére. Mikor az ördög rabságából megszabadult, könyörög Jézusnak, hogy engedje hajójára, hadd maradjon vele. És Jézus nem engedi vele menni: „Eredj haza a tieidhez és jelentsd meg nékik, mely nagy dolgokat cselekedett veled az Úr s mint könyörült rajtad!” Nem engedi, hogy vele menjen, hanem mindjárt munkába állítja. Azért kívánta ezt, mert tudja, hogy ez életszükséglet. „M e n j   e l!”  Ne mint parancsra nézz erre a felszólításra: hanem mint életszükségletre. Ésaiás is tudja ezt, ezért mondja: „Küldj el engemet!” Jegyezzük meg tehát, hogy a missziói munka életszükséglet. Arra, hogy én missziói munkába álljak, elsősorban nem Istennek van szüksége, hanem magamnak. Még a felebarátomnak sincs rá olyan szüksége. És ha azok, akik köröttem élnek, nem volnának veszni induló lelkek, akkor is be kellene állnom a munkába, mert elpusztulnék e nélkül. Az egyéni missziói munka nemcsak keresztyén életszükséglet, hanem Isten országának   is ez a munkamódszere.  A világ mindig tömegmunkát végez, a keresztyénség egyénit. De mégis ez a keresztyénség munkamódszere; az egyéni munka. Ezen épül fel az anyaszentegyház, ennek köszönhetjük mi is keresztyénségünket. Meg kell tanulnunk, hogy az, hogy dolgozhatom Isten országáért, mindig kiválasztó kegyelem. Nem könnyű dolog ez. A keresztyén ember meghívó levelében csak egy szó van írva kötelesség gyanánt: engedelmesség. Nem lehetnek evangéliumi célkitűzéseim. Programmtalan életemnek csak egy programmja van: „Küldj el engem.” Odaáll elénk az Úr és azt mondja: „Kit küldjek el?” Válaszolsz-e Ésaiással: „Küldj el engem.” Mondhatja-e Neked az Úr: „Menj!”?   Forrás: Jézus győz, 30-37. o.